De står der og gør. 26 hunde.
Jeg har set de grimme fjæser. De kommer for at dræbe.
Og de siger til Bertold, min chef:
"Giv os Boaz Rein, ellers æder vi dine kunder. Om et minut."
- 26 hunde? - Ja.
Hvordan ved du, at der er 26 og ikke 30?
Det kommer jeg til.
- Nå? - Nå, hvad?
- Undersøger du det? - Hvad tror du, der sker?
- Jeg vågner. - På samme tid hver gang.
Ja. Det ender altid der.
- Siden hvornår? - For to og et halvt år siden.
- Og du ringer til mig nu? - Skiderik.
Kald ikke mig skiderik.
Drømmen kommer et sted fra.
- Jeg har ikke fortalt dig alt. - Hvad mener du?
I Libanon, du ved...
Hvad med Libanon?
I begyndelsen af krigen gik vi ind i landsbyerne.
For at finde eftersøgte palæstinensere.
Ja, og hvad så?
Går nogen ind i en landsby, mærker hundene det og begynder at gø.
Alle vågner, og flygtningene slipper væk.
Nogen måtte likvidere dem, ellers ville vore mænd dø.
Men hvorfor dig?
De vidste, at jeg ikke kunne skyde nogen. De sagde til mig:
"Bare skyd hundene."
26 hunde. Jeg husker hver eneste en.
Hvert fjæs, hvert sår. Udtrykket i øjnene... 26 hunde.
Hvornår dukkede de op i dine drømme?
Efter 20 år.
- Har du prøvet noget? - Hvad?
Terapi, psykiater, shiatsu, et eller andet...
Nej, ingenting. Jeg ringede til dig.
Jeg laver bare film.
Er film ikke terapi?
Har du ikke været med til alt i dine film?
Ikke noget som dette.
Ingen flashback fra Libanon?
Nej. Faktisk ikke.
Er du sikker?
Nej.
Beirut, Sabra og Shatila?
Du var kun 100 meter fra massakren.
Snarere 200-300 meter.
Sandheden er, at det ikke er lagret i mit system.
Ingen flashback eller drømme? Tænker du aldrig på det?
Nej, nej.
Nej.
Det ordner sig, ikke?
- Tror du det? - Ja, bestemt.
- Sikker? - Ja, jeg finder på noget.
- Sikker? - Sikker.
Mødet med Boaz fandt sted i vinteren 2006.
Den aften havde jeg for første gang i 20 år...
...et flashback fra krigen i Libanon.
Ikke bare Libanon. Ikke bare Beirut. Vestbeirut...
...men massakren i flygtningelejrene i Sabra og Shatila.
Er der noget i vejen? Klokken er 6.30 om morgenen.
Vi har alle venner, som er advokater, læger, terapeuter...
Sommetider er venskab en belastning.
Du ville ikke vække din advokatven klokken 6.30.
Han er ti gange billigere end du.
Det forstår jeg ikke.
Hvorfor Boaz' hundedrøm?
Hvorfor skal den opfriske min hukommelse? Den angår jo ikke mig.
Hukommelse er fascinerende. Fx dette psykologiske eksperiment:
En gruppe mennesker skulle se ti forskellige barndomsbilleder.
Ni var fra deres barndom, og et var snyd.
Billedet af dem var monteret ind i et tivoli, hvor de aldrig havde været.
80 procent genkendte sig selv.
De så snydet som ægte.
20% huskede det ikke.
Forskerne spurgte dem igen.
Andre gange sagde de øvrige, at de huskede billedet.
"En dejlig dag i parken med mine forældre."
De huskede en fabrikeret oplevelse.
Hukommelsen er dynamisk. Den lever.
Mangler nogle detaljer...
...fylder hukommelsen hullerne med ting, der aldrig er sket.
Når jeg ser massakren, er det altså som med snydebilledet?
Er det aldrig sket? Er det bare noget, jeg har fundet på?
Det ved jeg ikke. Hvem var du sammen med?
Carmi var der. Du kender ham fra skolen.
Og nogle jeg ikke kendte.
- Så spørg Carmi, om han husker det. - Han er i Holland.
Han har boet der i 20 år.
Tag ned og spørg ham, hvis det nager dig.
Er det ikke farligt?
Jeg opdager måske noget, jeg ikke vil vide om mig selv.
På ingen måde.
Du vil opdage vigtige ting, du har lyst til at finde ud af.
Vi tager ingen steder, vi ikke har lyst til at opsøge.
En menneskelig mekanisme forhindrer os i at tage til mørke steder.
Hukommelsen bringer os derhen, hvor vi ønsker.
Kan du se alt det?
Ja.
Det er mit, alt sammen.
Det hele?
Fra træerne der til floden.
- Alt tilhører dig? - Ja, også huset.
Det er ca. en tønde land.
- Og kun ved at sælge falafel? - Kun.
- Hold da op! - Kom og se.
- Hvor meget falafel solgte du? - Tre år var nok.
Tidligt i 90erne. Jeg havde en salgsbod i Utrecht.
Helsekost var på mode. Også Mellemøsten.
Falafel er både sundt og fra Mellemøsten.
Alle troede, at du var blevet atomfysiker.
Hvem gjorde det?
Tja... Din familie, min familie, vore skolekammerater.
De troede, du ville blive nomineret til Nobel-prisen, når du var 40.
Det forsvandt, da jeg var 20.
Kold?
- Kold? Jeg er stivfrossen. - Så går vi ind.
Skal vi gå helt dertil?
Det er pudsigt, at du dukkede op nu.
- Hvorfor det? - Da du ringede...
Jeg var lige gået ud med Tomas, min søn. Han er syv.
Han legede med et legetøjsgevær og begyndte at spørge.
"Hvad lavede du i militæret? Skød du nogen?"
- Gjorde du? - Det ved jeg ikke.
Lad os gå ind og varme os.
Har du noget imod, at jeg tegner dig og din søn i sneen?
Nej.
Slet ikke. Tegn du bare løs.
Jeg henter ham.
Det er i orden, så længe du tegner, men ikke film.
Hvor underligt det end lyder, blev vi transporteret til krigen...
...på en "elskovsbåd", som var lejet af forsvaret, eller gud ved hvad.
De ville narre fjenden og foretage et overraskelsesangreb.
Hvad mener du med "elskovsbåd"? Med boblebad og barer?
- Hele svineriet? - Det var det, jeg troede.
Senere fandt jeg ud af, at det bare var en gammel kommandobåd.
Som 18-årig virkede du kvik på mig. Jeg troede ikke, du kunne slås.
Det var vigtigt for mig af én praktisk grund.
Det føltes, som om alle bollede som kaniner...
Jeg var den eneste... Hvordan skal jeg sige det?
Den eneste nørd, der var god til skak og matematik.
Men med manddomsproblemer. Jeg måtte bevise for alle...
...at jeg var en hård banan.
Lykkedes det?
Ja, overraskende nok.
Jeg var stærk og dygtig.
Så begyndte krigen, og de satte os på den fordømte "elskovsbåd".
- Så... - Hvad så?
Jeg brækkede mig som et svin og tænkte på, hvad fjenden ville sige.
Til sidst faldt jeg sammen på dækket og sov.
Jeg sover, når jeg er bange.
Jeg flygter ind i søvnen og hallucinerer.
Bevidstløs på dæk.
Jeg drømmer, at der kommer en kvinde...
Og tager mig for første gang.
Jeg så mine bedste venner gå op i flammer for øjnene af mig.
- Hvor dog? - På båden.
Jeg vågnede, lige før vi lagde til kaj. Det var daggry. Vi var i en by.
- Hvilken? - Aner det ikke.
Sidon, tror jeg.
Af ren og skær rædsel begyndte vi at skyde som gale.
- På hvem? - Det aner jeg ikke.
Så kom det en gammel Mercedes.
Alle skød som gale på den.
To års træning og frygten...
Den ukontrollerede frygt.
Så fulgte stilheden. Dødens frygtelige stilhed.
Ved daggry...
...kunne vi betragte vores ødelæggelsesværk.
Vi vidste ikke, hvor vi var.
I bilen lå der...
Hvad lå der i bilen?
Ligene af en familie.
Hvorfor kom du?
Jeg? Jeg...
Jeg mistede hukommelsen.
- Ved en ulykke? - Hvad?
- Var du ude for en ulykke? - Hvad mener du?
I en bil eller på arbejde?
Nej, det var ingen ulykke.
Jeg kan bare ikke huske noget fra krigen i Libanon.
Jeg har kun et billede i hovedet.
Og der befinder du dig.
Hvilket billede?
Var du der også?
Det er umulig at sige.
- Hvad mener du? - Var du der?
Svært at sige.
Jeg husker ingenting om massakren.
Men du var i Beirut, da massakren fandt sted.
Jeg kan huske, at jeg var der.
Jeg glemmer aldrig indmarchen i Beirut.
Men massakren... Hvordan sagde du det?
Den er ikke lagret i mit system.
- Netop. - Massakren...
Så skete det i en taxi til Amsterdams lufthavn.
Pludselig kom minderne tilbage.
Ikke som hallucinationer.
Krigens første dag. Omkring 19 år. Jeg var ikke begyndt at barbere mig:
Vi kører langs en vej. Frugtplantage på den ene side.
Havet på den anden. Vi skyder overalt.
På alt. Indtil det bliver nat.
Da vi standsede, sagde en officer til mig:
Last de døde og sårede.
Drop dem.
- Droppe? - Ja, droppe.
Hvor?
Hvordan skal jeg vide det? Derude, lige ved det blændende lys.
Det er der, de bliver smidt.
Jeg kørte hele vejen tilbage.
Jeg havde aldrig set et åbent sår eller en slags blødning før.
Nu havde jeg kommandoen over en tank.
Fuld af døde og sårede på udkig efter et blændende lys.
Hvad skal vi gøre? Kan du ikke fortælle os, hvad vi skal gøre?
- Skyd. - På hvem?
Aner det ikke. Bare skyd.
- Er det ikke bedre at bede? - Så bed og skyd.
Til sidst så vi helikopterlysene. Som glorier.
Da vi kom nærmere til lysene, så vi døde og sårede overalt.
Vi læssede mekanisk af, som om vi ikke var der.
Så vendte vi og kørte.
På krigens første dag...
...fragtede jeg døde og sårede.
Med tanks på kystvejen.
Jeg leder efter folk, som var med mig.
Kan dine mænd have været blandt dem?
Det lyder logisk. Vi var i kystområdet.
I vestsektoren. Det er muligt.
Kan du kende mig her?
Nej.
Jeg kan heller ikke kende mig selv.
At krydse grænsen ved Rosh Hanikra føltes som en udflugt.
Vi tog billeder.
Vi fortalte vittigheder.
Vi havde tid til lidt sjov, før vi skulle i kamp.
Godmorgen, Libanon
For megen smerte at have det sådan
Godmorgen, Libanon
Landskabet var smukt med træer over det hele.
Nogle få spredte huse. En rigtig landlig idyl.
Den lave fart tillod os at nyde landskabet.
Måtte dine drømme blive opfyldt
Måtte dine mareridt forsvinde
At du er til er en velsignelse, Libanon
I en tank føler du dig altid tryg.
En tank er et enormt, indelukket køretøj.
Inde i tanken...
...var vi beskyttede.
Du bliver flået i stykker
Du forbløder i mine arme
Du er mit livs kærlighed
?Ah, mit korte, korte liv
Riv mig i stykker
Jeg bløder...
Pludselig blev chefen stille. Vi mistede kontakten.
- Var han ved siden af dig? - Ja.
Jeg så, at hans hoved faldt forover.
Jeg gik ned og så blod. Blod i tanken.
Blodet kom fra hans halsen.
- Du var næstkommanderende? - Ja, det var jeg.
Men jeg reagerede ikke engang.
Vi blev bare i vognen uden at tænke på at gengælde ilden.
To minutter efter...
...bragede det. Alle prøvede hysterisk at komme ud af tanken.
Uden våben eller noget...
De, der blev i tanken, mistede livet.
Jeg løb så hurtigt, jeg kunne.
I siksak mod havet.
Min eneste tanke var:
Det er forbi. Jeg er færdig.
De er her når som helst. Jeg kan kun vente på enden.
Jeg så bygningen, de skød fra. Og anføreren...
Jeg håbede, at han ville komme nærmere.
Jeg ved ikke hvorfor, men han begyndte at trække sig ud.
Jeg følte mig forladt af vore styrker.
Jeg spekulerede på, hvordan min mor ville reagere.
Vi har en god kontakt. Jeg var hendes højre hånd.
Jeg er den eneste, der hjælper til hjemme.
Som den førstefødte søn.
Jeg kiggede og så dem snakke og ryge.
Jeg spekulerede på, hvorfor...
...de ikke lagde mærke til mig.
Jeg kiggede et par gange til. Jeg fornemmede, at de mente...
...alle blev dræbt under angrebet.
Jeg ville vente, til det blev mørkt.
Jeg havde et godt gemmested.
Jeg bestemte mig til...
...at kravle ud mod havet.
Jeg ville ikke være for nær ved land, så jeg svømmede ret langt ud.
Da jeg følte, jeg var langt nok ude, begyndte jeg at svømme mod syd.
Hvordan var havet?
Roligt. Det var ingen bølger.
Jeg var helt rolig. Der var kun mig og havet.
Jeg følte mig tryg, fordi havet var så roligt.
Men jeg var bange for...
...at kræfterne ville svigte, og at jeg druknede.
Eller at nogen ville se mig, skyde på mig og dræbe mig.
Mens jeg svømmede gennem det fredelige vand...
...hørte jeg pludselig en høj lyd.
Jeg mærkede, at vandet skvulpede.
Jeg følte, at det turbulente vand omgav mig.
Kroppen rystede af skræk.
Jeg så lys langt væk og svømmede i den retning.
Det kunne være israelske styrker.
Jeg svømmede videre, men mærkede kræfterne forsvinde.
Jeg kunne næsten ikke bevæge lemmerne.
Sommetider kunne jeg bare lade vandet føre mig af sted.
Til sidst nåede jeg land og begyndte at gå.
Jeg hørte stemmer, der snakkede hebraisk over tovejsradioen.
Jeg vidste...
...at jeg måtte nå dem, selv om jeg var udkørt.
Til min forbavselse var det delingen, som havde forladt mig.
Da jeg kom tilbage til delingen...
...føltes det, som...
...om det var mig, der havde forladt mine kammerater.
De så på mig som...
...en...
...der ikke hjalp til med at redde sine venner.
Som om jeg var flygtet fra slagmarken for at redde mit eget skind.
Jeg var af og til usikker.
Jeg afbrød kontakten med de dødes familier.
Først besøgte jeg deres grave, men så holdt jeg op.
Jeg ville glemme. Jeg ville ikke genopleve disse øjeblikke.
- På gravstedet følte jeg mig... - Skyldig.
Jeg fik dårlig samvittighed ved graven.
Som om jeg ikke gjorde nok.
Jeg gjorde ikke nok.
Jeg var ikke heltetypen, som bærer våben og redder alles liv.
Det er ikke mig. Jeg er ikke den type.
Jeg bombede Sidon i dag
I røgskyer ved daggry
Jeg kom næsten hjem i en kiste
Jeg bombede Sidon i dag
Én måned efter, at Ronnie Dayaq svømmede trygt hjem igen...
...indtog hæren stranden, han var flygtet fra.
De sagde, vi skulle angribe Beirut, og at vi alle skulle dø.
Men på stranden tænkte vi ikke så meget på døden.
Jeg havde en hytte af bananblade.
Når jeg tænker tilbage...
...giver lugten af Patchouli-olie mig stadig kvalme.
Den var populær i 80erne for min værelseskammerat, Frenkel.
Patchouli var ikke alene en duft, den var en livsstil.
Patchouli... Hvordan bruger man den?
Vis mig det.
Du tager en dråbe på hånden, slik.
Slik.
Dine kammerater ved altid, at du er der.
Jeg kan huske, at mine mænd sagde til mig:
"Frenkel, du går for hurtigt. Som en kanin."
Så hvad gør du? Patchouli!
I mørket, om natten... De kunne ikke undgå mig.
Duften er meget stærk, selv ude i felten.
Jeg bruger den endnu.
Jeg bombede Beirut i dag
Jeg bombede Beirut hver dag
Om jeg kom døden nærmere, ved jeg ikke
Jeg bombede Beirut hver dag
Ved at trykke af
Kan vi sende fremmede lukt i helvede
Selvsagt dræbte vi nogle uskyldige undervejs
Om jeg kom døden nærmere, ved jeg ikke
Jeg bombede Beirut hver dag
Vor daglige rutine var sådan:
Stå op om morgenen.
Lave frokost i stegepanderne.
Kødkoncentrat og æg.
- På stranden. - På stranden.
Et hurtigt bad.
På med uniformen igen, og så ud på terroristjagt.
Nogen råbte "Frenkel!"
Jeg så en med en RPG.
En dreng.
Frenkel, var jeg der også?
Ja, direkte fra rekrutskolen. Du fulgte mig, hvor jeg end gik.
- Også der? - Ja, også der.
Godt at vide. Naturligvis var jeg der.
Er det muligt, at jeg ikke kan huske en så dramatisk begivenhed?
Det kaldes dissociativt.
Når en befinder sig i en situation, men føler sig uden for den.
Jeg fik engang besøg af en ung mand, en amatørfotograf.
Jeg spurgte i 1983: Hvordan klarede du dig igennem krigen?"
"Det var let," sagde han. "Jeg så den som en lang udflugt."
Han sagde til sig selv: "Kors, sikke flotte scener."
"Skydning, sårede mennesker, skrig..."
Han betragtede alt, som om det var gennem et indbildt kamera.
Så skete der noget:
Kameraet blev ødelagt.
Han sagde, at det blev traumatisk for ham...
...da de nærmede sig staldene i nærheden af Beirut.
Hippodromen.
Han så et stort antal kadavere.
Slagtede araberheste.
"Det knuste mit hjerte," sagde han. "Hvad havde disse heste gjort...
...for at fortjene sådanne lidelser?"
Han kunne ikke holde ud at se de døde og sårede heste.
Han havde holdt sig uden for begivenhederne...
...som om han så krigen på film i stedet for at deltage.
Dette beskyttede ham.
Begivenhederne tvang ham til at indse realiteterne.
Det grufulde omgav ham, og han flippede ud.
Du fortalte mig, at du ikke kan huske, du var i frugtplantagen...
...hvor fyren med RPGen var.
Husker du andre ting? Som at tage hjem...
...snakke med venner. Ting, der skete dengang.
Noget, som måske kan minde dig om dengang.
- Ja, i detaljer. - For eksempel?
Jeg husker tydeligt alle orloverne.
Jeg husker, at der var krig, da jeg var ti år.
Alt stoppede. Alle fædrene var ved fronten.
Alle børnene sad sammen med deres mødre indendørs.
Bag nedrullede gardiner i mørket.
Vi ventede på, at et fly skulle bombe os og slå alle ihjel.
Ingen drømte om at gå ud.
Da jeg vendte hjem fra Libanon for første gang i seks uger...
...så jeg, at livet gik videre som sædvanligt.
Mit mål var at få min kæreste Yaeli tilbage.
Hun slog op med mig aftenen før, alt dette begyndte.
- Kan du huske hvordan? - Kom Sprite i...
Klar?
Bunden op!
Minderne vender tilbage.
Jeg mødte folk, jeg gjorde tjeneste med. Jeg har næsten hele billedet.
- På hvilket tidspunkt? - Den første dag.
Belejringen af Beirut.
Du husker, at hun slog op en uge før?
Ved du det?
Vidste du ikke, at jeg var forelsket i hende i årevis?
Nej, det vidste jeg ikke.
Det er rigtigt.
Er der noget i vejen? Det var 20 år siden.
Alt i orden. Jeg er ikke sur.
Du havde i hvert fald hjem og familie.
Hvilket hjem? Hvilken familie?
Du aner det ikke.
Mon far...
For at trøste mig, fortalte han mig, at i hans krig...
...anden verdenskrig...
...fik russerne i Stalingrad...
...først 48 timers orlov efter et år ved fronten.
De stod på toget, ankom til stationen i hjembyen...
...kyssede deres kærester på perronen.
Så måtte de gå om bord på toget igen for at tage tilbage til fronten.
Forstår du det?
Han troede, det ville trøste mig. Han havde faktisk ret.
Efter 24 timer blev jeg kaldt tilbage til tjeneste.
Da var bilbomber blevet en ny trend.
Stadig populært.
Det er sjovt.
Rigtig sjovt.
Jeg kom til denne villa i udkanten af Beirut.
Alt var lavet af guld.
Lækre vaske, marmor guldgenstande og den slags.
En officer sidder foran tv-et. Han ser ikke på mig.
- Han gentager bare: - Hurtigt fremad.
Hurtigt fremad.
Blikkenslageren 2
- Jeg skal tjekke rørene. - Her nede.
- Har du set mit værktøj? - Hvilket værktøj?
Det store, lange.
Rørene er så dybe.
Hurtigt forover.
Stop!
Hej. Er den røde Mercedes udenfor din?
Jeg skal bare tage mig af en kunde først.
Han skifter bånd og siger:
Vi har fået et tip om en rød Mercedes.
Den vil sprænge dine kar.
Spræng den først.
- Alle røde Mercedeser? - Er du gal?
Kom Mercedesen?
Vi ventede hele natten på Mercedesen, der skulle eksplodere.
På denne truende katastrofe.
Så ringede telefonen midt om natten.
Bashir er død.
- Bashir? - Gemayel.
Libanons valgte præsident.
En bror, en allieret, en kristen. Dræbt.
Vågn op, alle sammen. I er i Beirut om to timer.
Jeg husker ikke ret meget af flyveturen til Beirut.
Bortset fra, at jeg havde tvangsforestillinger om døden.
Fordi min kæreste, Yaeli, havde slået op med mig ugen før.
Døden skulle være min hævn.
Hun ville få dårlig samvittighed...
...resten af livet.
Mens jeg fantaserede om døden...
...nærmede vi os Beirut.
En by med hoteller, strande...
...og folk, som ilede rundt.
Vi landede i den internationale lufthavn.
Vor militærhelikopter landede ved siden af fly fra Air France, TWA...
...og British Airways.
Jeg var så spændt, som hvis jeg skulle på en udenlandsrejse.
Spændt over det hele.
På et tidspunkt smutter jeg...
...og går ind i terminalbygningen.
Det var, som om jeg var på udflugt.
En slags hallucination.
Som at stå i en terminal...
...og vente på at vælge rejsemål.
Foran afgangstavlen fra 80erne...
...er valget bare mit.
Jeg ser 14.10 til London...
...15.20 til Paris...
...16.00 til New York.
Jeg vandrer gennem terminalen og ser taxfree-butikkerne.
Smykker, tobak...
...alkohol...
Mens jeg går her, forstår jeg pludselig, hvad der sker.
Gennem vinduet ser jeg...
...at alle TWA og Air France-flyene kun er udbombede skeletter.
Og butikkerne er tomme.
De er plyndrede.
Og tavlen er ikke blevet ændret i flere måneder.
Så begynder jeg at høre lyde, stemmer.
Jeg hører granatilden i byen og flyvevåbenets bombning.
Jeg forstår, hvor jeg er.
Og jeg er bange for, hvad det næste bliver.
Vi begynder at gå fra lufthavnen til byen.
Høje hotelbygninger rager op over os.
Havet er på vor side.
Vi går langs en promenade mod et stort vejkryds.
Så bliver vi beskudt af snigskytter fra øverste etage af et hotel.
Vi ser ikke, hvor det kommer fra, eller hvem der skyder.
Der lå en såret soldat i krydset, men vi kunne ikke nå ham.
Vi var hundeangste.
Midt i dette helvede...
...dukker tv-reporteren Ron Ben-Yishai op.
Han går oprejst og undgår kugler som selve Superman.
Han går uanfægtet, mens kuglerne farer om ørerne på ham.
Foran ham kravler en skræmt fotograf.
Han ryster af skræk, og hjelmen skygger for udsigten.
Det var et stort vejkryds.
Et felt førte direkte til Hamra-gaden.
Til Hamra-distriktet i Vestbeirut.
Jeg husker den fræsende lyd, en slags hvislende lyd.
De skød med RPG, og det lød som...
...en indiansk bueskytterbane.
Før en RPG eksploderer, laver den denne hvislelyd.
Du hører ingen eksplosion.
Kun denne hvislen, før murene bliver smadrede.
Mens dette står på, ser man civile på balkonerne:
Kvinder, børn...
Og gamle mennesker ser på, som om det var en film.
De skyder på os fra alle retninger.
Og vi kan ikke komme over.
Jeg var MAG-skytte, da jeg var i militæret.
På officersskolen tænkte jeg:
Du har brugt MAG så længe. Hvorfor ikke prøve noget andet?
Jeg fik en Galil.
Og mens de skyder på os fra alle retninger...
...forstår jeg, at jeg ikke kan skyde med Galilen som før.
Jeg savnede den gode, gamle MAG, jeg var fortrolig med.
Jeg sagde til Erez: "Gør mig en tjeneste, Erez."
"Giv mig din MAG. Jeg kan ikke komme over med Galilen."
"Giv mig din MAG, så vi kan komme over gaden."
"Jeg skyder bedre."
"Frenkel, er du gal?" spørger han.
"De angriber os. Hold op med at vrøvle og skyd!"
Til sidst forstår jeg, at jeg må...
...foretage mig noget. Jeg griber ham og siger:
"Hør her, Erez. Giv mig MAGen, ellers tager jeg den med magt."
Efter en evighed eller et minut...
Der var Frenkel i vejkrydset.
Kuglerne susede forbi ham i alle retninger.
I stedet for at gå over krydset...
...så jeg ham danse som i trance.
Han forbandede skytterne, som om han ville blive der evigt.
Som om han ville valse rundt under skydningen.
Med Bashir-plakater over hovedet.
Og Bashirs tilhængere...
...forberedte deres store hævn kun 200 meter væk.
Sabra- og Shatila-massakren...
Jeg begynder at huske.
Jeg har mødt folk, jeg har hørt historier.
Historier om mig selv.
Jeg ville ikke tro på dem.
Hvad er det, du ikke kan huske?
Dagen med massakren. Jeg husker alt andet.
Jeg forstår ikke, hvorfor folk blev så overraskede over...
...at falangisterne gennemførte massakren.
Jeg vidste, hvor hensynsløse de var.
Under angrebet på Beirut var vi i slagtehuset.
- Hvor? - Slagtehuset. Lossepladsen...
Der førte de palæstinenserne hen, forhørte og henrettede dem.
Det var som en LSD-rus.
De havde kropsdele fra myrdede palæstinensere...
...opbevaret i formalinglas.
De havde fingre, øjeæbler, alt hvad du kunne ønske dig.
Og altid billeder af Bashir.
Bashir-halssmykker, ure, det ene og det andet.
Bashir var for dem, hvad David Bowie var for mig.
En stjerne, et idol, en fyrste, beundringsværdig.
Jeg tror næsten, de oplevede ham erotisk.
Fuldstændig erotisk.
Deres idol skulle være konge, og vi skulle krone ham.
Næste dag blev han dræbt.
De ville hævne hans død på en pervers måde.
Det var, som om deres koner var blevet dræbt.
Dette gjaldt familieæren, og den er vigtig.
Hvorfor kom du tilbage?
Jeg har stadig hallucinationer om massakren på stranden.
Og du er der sammen med mig.
Du er gal.
Du er besat.
Strand? Hvad snakker du om? Hvem var på stranden den nat?
Hvilken strand?
Jeg er kommet til en blindgyde.
Jeg finder ingen, som var sammen med mig ved massakren.
Ingen som var sammen med mig...
...husker noget fra massakredagene.
Jeg har bare dette ene syn.
Og Carmi, den eneste person i synet, nægter at have været med.
- Det er fortsat virkeligt. - Et syn.
- Men det er dit. Skal jeg forklare? - Ja.
Hvad symboliserer havet i drømmene? Frygt. Følelser.
Massakren skræmmer dig, gør dig urolig. Du var i nærheden.
Det hjælper mig lidt.
Din interesse for massakren udviklede sig længe før, den skete.
Din interesse stammer fra en anden massakre.
Din interesse for lejrene gælder faktisk de "andre" lejre.
Var dine forældre i nogen lejr?
- Auschwitz? - Ja.
Massakren har fulgt dig, siden du var seks år.
Du levede gennem massakren og de lejre.
Din eneste løsning er at finde ud af, hvad der virkelig skete.
I Sabra og Shatila. Opspor mennesker.
Find ud af, hvad der skete. Spørg dem, der var der.
Få fat i flere detaljer. På den måde...
...finder du måske ud af, hvor du helt nøjagtig var.
Og hvilken rolle du spillede.
Den dag, du blev sendt til en bestemt post.
Det var på en bakkekam. Den bakkekam...
...var over for vestsektoren i flygtningelejren.
Derfra, hvor jeg var, kunne jeg se nybyggerhusene.
Der blev af og til skudt. Vi prøvede at lokalisere dem.
Og gjorde gengæld.
De kristne falangiststyrker ankom...
...i fuldt udstyr. Soldater i israelske uniformer...
...tog opstilling bag kampvognene.
Jeg blev indkaldt til en briefing. Den foregik på engelsk.
- Hvad handlede den om? - De sagde, at de kristne...
...ville gå ind i lejren, og vi skulle give dem dækning.
Så snart de havde renset lejrene...
...skulle vi overtage kontrollen.
- Renset for hvad? - Palæstinensiske terrorister.
Næste morgen begyndte de at hente civile ud.
De civile blev ført ud af lejrene...
...på en lang række.
Falangisterne så på og råbte hele tiden til dem.
Sommetider skød de op i luften.
Der var kvinder, gamle mennesker...
...og børn, som gik på række mod stadion.
Tænkte du, inde fra kampvognen, på, hvor de førte dem?
Tænkte du på det?
Egentlig ikke, for overalt hvor vi kom...
...blev der sagt, at når vi drog ind i en lejr...
...skulle de civile ud. De, der blev tilbage, blev set som oprørere.
Det virkede helt naturligt at sige til beboerne:
"Kom ud, hvis I ikke vil komme noget til."
Den dag kørte jeg til Docha, en by på kysten.
Den havde en lufthavn for israelske forsvarsstyrker.
På vejen...
...kom der mange falangistiske halvbæltekøretøjer.
De råbte af glæde, da de nærmede sig lufthavnen.
I lufthavnen mødte jeg en ven, der var oberst.
Han sagde til mig:
"Har du hørt, hvad der sker i flygtningelejrene?"
Han pegede mod Sabra og Shatila.
"Hvad sker der?" spurgte jeg.
Jeg så det ikke selv, men de siger, at der var en frygtelig massakre.
Palæstinenserne blev slagtede. Jeg hørte, at de satte dem på lastbiler.
De fik skåret krucifikser ind på brystet, fortalte man.
De var sårede. Enkelte var i kritisk tilstand.
De blev sat på lastbiler og kørt til et ukendt sted.
Vi så en falangistsoldat...
...som førte en gammel mand væk.
På et tidspunkt hørte vi skud.
Vi hørte skud.
Så kom soldaten alene ud.
Vi spurgte ham, hvad der var sket.
Vi hørte ikke, hvad han sagde, men bevægelsen betød "bang".
Vi opfattede, at han havde bedt manden knæle foran sig.
Da han nægtede, skød han ham i knæene. Da han atter nægtede...
...skød han ham i maven og hovedet.
Forstod du aldrig...
...at lastbiler kørte tomme ind og kom fulde ud?
Kvinder og børn blev bragt ud, og bulldozere kørte ind...
Måske fandt der en massakre sted?
Tænkte du ikke på, hvorfor du ikke forstod dette tidligere?
Jo, naturligvis.
Jeg forstod først, at noget skete, da mine mænd fortalte mig det.
Fra deres kampvogne...
...begyndte de at råbe: "De skyder folk!"
De påstod, at folk blev stillet op mod muren og skudt.
Jeg ringede til min overordnede.
Jeg fortalte ham det, jeg havde hørt, der foregik i lejrene.
Han sagde: "Vi ved det. Det er under kontrol. Vi har rapporteret det."
Hvad mig angik, tog hæren sig af det.
Hvor var operationsledelsen? Hovedkvarteret?
Ca. 100 meter væk. Øverst i en meget høj bygning.
- Hvor høj? - Høj nok til at kunne se alt.
De havde i hvert fald bedre udsigt end jeg.
Jeg ville ikke gå rundt om natten, så jeg kørte...
...til Bahabda. Jeg havde en lejlighed i Beirut.
Micha Friedman var sammen med mig. Vi bestemte os for at lave middag.
Micha inviterede nogle af fyrene fra regimentet i 211. Brigade.
Under måltidet tog regimentschefen mig til side.
Han sagde: "Ron..."
Mine mænd siger, at der foregår en massakre i lejrene.
Han nævnte en eller to episoder.
En familie skulle være blevet skudt.
Jeg spurgte ham igen: "Så du det selv?"
"Nej," sagde han, "men mine soldater fortalte mig det."
"Officererne, som er her, sagde det også." Vi snakkede om det over maden.
Så snart de var gået kl. 23.30...
...tømte jeg en whisky og ringede til forsvarsminister Arik Sharon...
På hans gård.
Arik halvsov.
Jeg sagde: "Jeg har hørt, at det foregår en massakre, Arik."
"De slagter palæstinensere. Vi må sætte en stopper for det."
Han spurgte mig: "Har du selv set det?"
"Nej," svarede jeg, "men der er flere vidner, som har set det."
"Javel," sagde han.
"Tak, fordi du gør mig opmærksom på det." Det var alt.
Normalt havde man sagt: "Jeg skal se nærmere på det." Men nej!
Han sagde: "Tak, fordi du gør mig opmærksom på det. Godt nytår."
Noget i den dur. Og så gik han til ro igen.
Det er forbløffende. En massakre fandt sted.
Den blev udført af kristne falangister.
Rundt omkring var der ringe med vore soldater.
Hver ring havde oplysninger.
Den første havde mest. Men...
10-øren faldt ikke.
De forstod ikke, at de overværede et folkemord.
Hvilken ring var du i?
I andre eller tredje.
Hvad gjorde du?
Vi stod på et tag og så, at himlen blev oplyst.
- Af hvad? - Lysgranater.
Lysgranaterne må have hjulpet dem med at gøre det, de gjorde.
Affyrede I lysgranaterne?
Er det vigtigt?
Spiller det nogen rolle, om jeg affyrede dem?
Eller om jeg bare så granaterne, der hjalp folk med at skyde andre?
Det spillede ingen rolle i den sindstilstand, du var.
Du husker ikke massakren, fordi som du ser det...
...er morderne og ringen omkring dem samme ring.
Som 19-årig fik du dårlig samvittighed.
Modvilligt påtog du dig nazirollen.
Du affyrede lysgranater, men du udførte ikke massakren.
Jeg vågnede kl. 5 eller 5.30. Jeg vækkede alle.
Hele holdet.
Så kørte jeg til Sabra og Shatila.
Da jeg kom dertil...
Sikke et kaos!
Du kender billedet fra Warszawa-ghettoen?
Det med drengen, der rækker hænderne i vejret?
Det var sådan, rækken med kvinder...
...gamle og børn så ud.
Jeg ville tage til brigade Amos' hovedkvarter.
Men idet jeg skulle af sted, dukkede Amos pludselig op.
Han kørte til lederen af konvojen.
Hans vrede håndbevægelser tvang dem til at standse.
Og dermed endte det hele.
Stop skydningen! Stop straks skydningen!
Det er en ordre. Stop skydningen!
Alle tager hjem!
Tag hjem! Nu!
Falangisterne trak sig længere op i gaden.
Kvinderne og børnene tog tilbage til lejren.
- Palæstinenserne? - Ja.
Jeg sagde til mine mænd: "Vi går ind sammen med dem."
"Med kvinderne og børnene."
"Vi skal se, hvad der er sket derinde."
Inde i lejren så vi en enorm mængde grusbunker.
Jeg fik øje på...
En hånd. En lille hånd.
En barnehånd, der stak op af gruset.
Jeg kiggede nærmere efter og så krøller.
Et krøllet hoved, dækket af støv. Det var svært at se.
Men det var et hoved, som var blottet op til næsen.
En hånd og et hoved.
Min egen datter var på samme alder som den lille pige.
Hun havde også krøller.
Palæstinensere i flygtningelejre har huse med gårdspladser.
Disse gårdspladser var fyldt med ligene af kvinder og børn.
De unge mænd var blevet skudt først.
Så havde de ordnet resten af familien.
Vi gik ind i en gyde, en meget trang gyde...
Halvanden mand bred.
Gyden var fuld...
...stablet til brysthøjde...
...med lig af unge mænd.
Da blev jeg klar over resultaterne af massakren.